Мене злегка дратує, що проблему порядку кампанії-2018 у нас обговорюють виключно в контексті перебору пропагандистських тез. Що б таке сказати людям, щоб вони пішли і проголосували. Ні, серйозно, ви дійсно вважаєте, що це і є головна проблема і завдання?
Я б ставив питання інакше. Обговорювати не пропаганду (що і кому сказати), а реальне проблемне поле (що треба б зробити на батьківщині за майбутні шість років). Оперувати не гаслами, а завданнями.
Роль президента, так вже склалося у нас чи не з єльцинських часів – це не тільки роль “гаранта”, але й роль основного постановника задач, причому саме на рівні найбільш загальних пріоритетів. У політиці пріоритетів є одна особливість, яку часто упускають з виду: ти займаєшся цим, а значить, ти не займаєшся тим. Іншими словами, політика пріоритетів – це не тільки вибір “чим займатися”, але і вибір “чому НЕ займатися”.
При цьому в країнах, де крім держсистеми на галявині ще багато кого є – від корпорацій до різних громадських структур – відмова держави від тих чи інших сфер найчастіше означає, що їх підхопить і буде реалізовувати цей самий недержавний сектор. У нашому випадку це найчастіше означає, що ними не буде займатися взагалі ніхто. Держава не буде реставрувати пам’ятники – значить, вони розваляться. Держава не буде вчити дітей – значить, зростуть неучами. Держава не буде лікувати людей похилого віку – значить, вимруть. І так далі за всіма пунктами.
Змінити систему таким чином, щоб на галявині всерйоз з’явилися й інші, не зав’язані на держапарат суб’єкти політичного/соціальної дії? Ну не до березня же.
Тобто питання формування порядку президентської кампанії – це питання вибору тем, якими держава не може не займатися. Це набір ключових вузлів, на яких взагалі тримається і провал одного з них автоматично означає, що впаде вся конструкція цілком. І реальна змістовна дискусія може бути лише з приводу того, що саме необхідно на даному часовому горизонті – шести років – вважати такими темами.